Boj dobra se zlem.
poslyšte příběh:
Zapadlá vesnice Viscos, kde každý tiše sní o krásné minulosti a doufá v lepší budoucnost. Kdekdo by rád navždy odešel do většího města, ale nejsou prostředky, nebo možná odvaha? - jako třeba v případě mladé Chantal, siroty a servírky v jediném hotelu ve vesnici. Jednoho dne přijede cizinec a ubytuje se v hotelu na týden. Potká Chantal v lese, svěří se, že pátrá po podstatě lidské duše (zda jsou lidé v podstatě zlí či dobří), ukáže jí cihly zlata a nabízí "obchod" v několika rovinách:
	
1) o jedné cihle bude Chantal vědět, kde je zakopána. Když ji ukradne a odejde do města, i to bude pro cizince odpověď na otázku

2) dalších 10 cihel zakope cizinec neznámo kde a vesnice je všechny dostane, pokud do týdne někdo zemře (tj. někdo z vesnice kvůli penězům zabije někoho jiného z vesnice)

Chantal dlouho nosí obě nabídky v sobě a trápí se jimi. Až po pár dnech je sděluje vesničanům. Ti ohromeni zprávou vlastně za zvrhlíka považují Chantal, ne cizince. Vesnice ovšem netuší, že Chantal uzavřela s cizincem další dohodu – že dostanou zlato, i když nikdo nezemře, tedy že budou odměněni za svou čistotu. Nicméně pod vedením faráře se velice ochotně s myšlenkou vraždy ("obětování") smiřují, vybírají oběť a jsou odhodláni zabíjet pod pláštěm anonymity a hromadné viny.
Chantal sděluje vesnici obchod
„Před čtyřmi dny mi ukázal deset velkých zlatých cihel. Mohly by zajistit budoucnost všech obyvatel Viscosu na příštích třicet let, umožnit obci provést důležité reformy, postavit dětské hřiště v naději, že se zase jednou děti do naší vsi vrátí. Potom ty cihly ukryl v lese a já nevím, kde jsou. „Opět se všichni otočili k cizinci. Tentokrát se na ně podíval a přikývl. „To zlato bude patřit Viscosu, jestliže se v příštích třech dnech mezi námi objeví někdo zavražděný. Jestliže nikdo nezemře, cizinec si svůj poklad zase odnese.
Nic víc. Řekla jsem všecko, co jsem říct měla, znova jsem postavila na návsi šibenici. Jenomže tentokrát tu není proto, aby zamezila zločinu, ale naopak aby na ní zahynula nevinná osoba a její oběť aby přinesla obci blahobyt.“
Potřetí se lidé obrátili k cizinci a on znovu souhlasně přikývl. „Tohle děvče ale umí vyprávět příběhy,“ řekl, vypnul magnetofon a strčil si ho zase do kapsy. Chantal se otočila k dřezu a dala se do mytí sklenic. Ve Viscosu jako by se zastavil čas; nikdo nic neříkal. Ozýval se jen zvuk tekoucí vody, sklenic pokládaných na mramorovou desku a větru zmítajícího bezlistými větvemi stromů. Starosta přerušil mlčení:
„Zavoláme na policii.“
„Klidně,“ řekl cizinec. „Mám tady nahrávku. Jediné, co jsem řekl, bylo: „Tohle děvče ale umí vyprávět příběhy.“ Buďte tak laskav, jděte do svého pokoje, sbalte si věci a okamžitě opusťte naši obec,“ požádala ho hoteliérka. „Zaplatil jsem na týden předem a ten týden tu zůstanu. Jinak bych musel policii zavolat já. “Už vás napadlo, že ten zavražděný byste mohl být vy? „Jistě. A je mi to úplně jedno. Tím byste ale spáchali zločin a slíbenou odměnu byste nikdy nedostali. „Hosté se jeden po druhém pomalu vytráceli ven, počínaje těmi nejmladšími a konče nejstaršími. Ve výčepu zůstala jenom Chantal s cizincem.

Cizinec
Cizincovy oči jako by náhle zaplavil hluboký smutek. „Vzpomeňte si, co jsem vám řekl na začátku: vždycky jsem se snažil obchodovat v souladu se zákonem, považoval jsem se za slušného člověka', jak se tomu říká. Jednou odpoledne mi kdosi zatelefonoval do kanceláře: jemný, ale nevzrušený ženský hlas mi oznámil, že skupina teroristů unesla mou ženu a mé dcery. Žádali velké množství toho, co jsem jim mohl dodat: zbraně. Nikomu prý o tom nesmím nic říct, mé rodině se nic nestane, pokud se budu držet instrukcí, které mi dají. Dřív než ta žena zavěsila, ještě dodala, že se zase ozve za půl hodiny, a chtěla, abych čekal v jedné telefonní budce na nádraží. Řekla, že si nemám dělat velké starosti, s mou rodinou zacházejí dobře a za pár hodin ji propustí - protože jediné, co musím udělat, je poslat elektronický příkaz jedné z našich filiálek v určité zemi. Nešlo vlastně ani o krádež, ale o legální prodej, kterého by si dokonce ani v té společnosti, kde jsem pracoval, nikdo nevšiml. Jako občan vychovaný k tomu, aby poslouchal zákony a cítil se pod jejich ochranou, jsem se okamžitě obrátil na policii. Hned v příští minutě už jsem nebyl pánem svých rozhodnutí, stal se ze mne člověk neschopný ochránit vlastní rodinu, do mého světa pronikly anonymní hlasy a zběsilé telefonáty. Ve chvíli, kdy jsem mířil k označené budce, už celý štáb techniků napojil podzemní telefonní kabel na tu nejmodernější aparaturu, takže mohli okamžitě určit přesné místo, odkud se volá. Ke startu byly připravené vrtulníky, auta zaujala strategickou polohu, aby mohla přerušit provoz, v pohotovosti byli vycvičení muži, ozbrojení až po zuby. Dvě různé vlády ve dvou světadílech už byly o události informovány a zakázaly jakékoli vyjednávání; směl jsem pouze přijímat příkazy, opakovat věty, které mi řekli, a chovat se podle návodu specialistů. Dřív než den skončil, policejní jednotky přepadly místo, kde byla držena rukojmí, a únosci - dva mládenci a jedna dívka, zjevně bez jakýchkoli zkušeností, pouhé postradatelné figurky jakési mocné politické organizace - padli v dešti střel. Předtím však ještě stačili popravit mou ženu a moje dcery. Jestli dokonce i Bůh má svoje peklo v lásce k lidem, pak kterýkoli člověk má peklo na dosah ruky v podobě lásky ke své rodině. „Muž se odmlčel: bál se, že neovládne hlas a dá najevo pohnutí, které chtěl potlačit. Sotva se vzpamatoval, mluvil dál: „Policie i únosci použili zbraně vyrobené v mých závodech. Nikdo neví, jak se dostaly do rukou teroristům, a v podstatě na tom vůbec nezáleží; prostě je měli. Přes veškerou mou péči a přes úsilí, aby všechno probíhalo v souladu s nejpřísnějšími výrobními a prodejními předpisy, byla moje rodina zabita něčím, co jsem kdysi prodal já, pravděpodobně při večeři v nějaké luxusní restauraci, mezi řečí o počasí nebo o světové politice. „Další pauza. Když se opět ozval, zdálo se, že to mluví někdo jiný, kdo s tím vším nemá nic společného: „Znám dobře zbraň a munici použité k vraždě mé rodiny a vím, kam je střelili: do prsou. Když střela vnikne do těla, udělá dírku menší než je šířka vašeho malíčku. Jakmile však zasáhne první kost, rozletí se na čtyři části a každá z nich pokračuje dál jiným směrem a zuřivě ničí vše, co má před sebou: ledviny, srdce, játra, plíce. Pokaždé, když narazí na něco velice pevného, jako třeba obratel, znovu změní směr a obvykle s sebou nese ostré úlomky a roztrhané svaly - až se konečně dostane ven. Každý ze čtyř výchozích otvorů je velký téměř jako pěst a střela má ještě takovou sílu, že rozhází po místnosti části tkání, masa a kostí, které k ní přilnuly, když se řítila tělem. To všechno netrvá déle než dvě vteřiny; umřít ve dvou vteřinách se může zdát rychlé, ale tak se čas měřit nedá. Doufám, že mi rozumíte. „Chantal souhlasně přikývla. „Koncem roku jsem toho zaměstnání nechal. Potuloval jsem se po světě, sám jsem přemáhal svůj žal a marně se snažil najít odpověď na otázku, jak může být lidská bytost schopná takové špatnosti. Ztratil jsem to nejdůležitější, co člověk má: důvěru ve svého bližního. Smál jsem se i plakal nad ironií Boha, který mi tak absurdně ukázal, že jsem nástrojem Dobra i Zla. Veškerý můj soucit ponenáhlu mizel a dnes je moje srdce vyprahlé; žít nebo umřít vyjde nastejno. Ale napřed ještě musím ve jménu své ženy a svých dcer pochopit, k čemu došlo v té místnosti, kde byly uvězněny. Chápu, že je možné zabít z nenávisti nebo z lásky, ale bezdůvodně, jenom kvůli kšeftům? Vám to možná bude připadat naivní - koneckonců denně se zabíjejí lidé pro peníze -, ale to mě nezajímá, já myslím jen na svoji ženu a svoje dcery. Chci zjistit, co se dělo v hlavě těch teroristů. Chci zjistit, jestli aspoň na okamžik mohli pocítit soucit a nechat je odejít, když už se ten boj mé rodiny netýkal. Chci zjistit, jestli existuje jediný zlomek vteřiny při střetnutí Zla a Dobra, v němž Dobro může zvítězit. “Proč zrovna Viscos? Proč naše vesnice? “Proč zrovna zbraně z mých závodů, když je na světě tolik zbrojovek, a některé bez jakékoli vládní kontroly? Odpověď je prostá: náhodou. Potřeboval jsem nějaké malé místo, kde by se všichni znali a měli se rádi. V okamžiku, kdy se dozvědí o odměně, Dobro a Zlo se znovu střetnou tváří v tvář a ve vaší vsi dojde ke stejné situaci jako v místnosti, kde byla vězněna rukojmí. Ti teroristé už byli obklíčení a předem ztracení; přesto zabíjeli, aby dovršili zbytečný, planý rituál. Vaše vesnice má něco, co mně nebylo dáno: možnost volby. Lidi zachvátí touha po penězích, uvěří snad, že jejich posláním je chránit a spasit obec - ale zůstane jim schopnost se rozhodnout, jestli ta rukojmí popraví. Nic víc: chci vědět, jestli by se jiní lidé zachovali jinak než ti mladí krvelační chudáci. Jak už jsem říkal při naší první schůzce, historie člověka je historií celého lidstva. Existuje-li soucit, pak pochopím, že osud byl krutý ke mně, ale k jiným může být někdy vlídnější. Nic to nezmění na tom, co cítím, rodinu mi to nevrátí, ale aspoň to ode mě vzdálí ďábla, který se mě drží a bere mi všechnu naději. “A proč chcete vědět, jestli jsem schopná vás okrást? “Z téhož důvodu. Vy si možná myslíte, že na světě jsou zločiny lehké a těžké: není tomu tak. Jsem přesvědčen, že takhle uvažovali také teroristé: domnívali se, že zabíjejí kvůli nějaké věci, a nejenom ze záliby, z lásky, z nenávisti nebo pro peníze. Když si vezmete tu zlatou cihlu, budete si muset svůj zločin zdůvodnit sama sobě, a potom i já pochopím, jak si ti vrahové mezi sebou ospravedlnili vraždu mých drahých. Určitě už je vám jasné, že se celé ty roky snažím porozumět tomu, co se stalo; nevím, jestli mi to dodá klidu, ale jinou cestu nevidím.“
Berta
Berta si uvědomila, že manžela už nikdy znova neuvidí, ale protože po ní chtěl, aby zůstala na zápraží a pozorovala vesnici, tak to udělala. Časem začala cítit něčí přítomnost po své levé straně a byla si jista, že to on jí dělá společnost a chrání ji před nebezpečím, a navíc ji učí vidět věci, které druzí nevnímají, jako třeba tvar oblaků, které vždycky přinášejí nějaké poselství. Nejdřív ji rozlítostnilo, že jeho postava zmizí, když se na ni snaží podívat zepředu, ale hned nato pochopila, že si s ním může povídat díky své intuici, a tak začali rozvíjet dlouhé debaty o všemožných věcech. Za tři roky už dokázala „vidět“ city druhých lidí a kromě toho vyslechla od manžela praktické rady, které jí nakonec velice pomohly; tak se třeba nenechala ošidit, když jí jako odškodné dávali menší částku, než na jakou měla nárok, anebo si vyzvedla peníze krátce předtím, než banka zkrachovala a připravila spoustu lidí z okolí o celoživotní úspory. Jednou ráno - už si nepamatovala, jak je to dlouho - jí manžel řekl, že vesnici hrozí zkáza. Bertu nejdřív napadlo zemětřesení, nové hory, které by se vynořily, ale on ji uklidnil tvrzením, že za příštích tisíc let tam k ničemu podobnému nedojde; starosti mu dělala jiná zkáza, přestože sám dobře nevěděl jaká. Ale požádal ji, aby dávala dobrý pozor, protože tuhle svoji vesnici měl na světě nejraději, i když ji opustil dřív, než si přál. Berta si začala víc všímat lidí, tvaru oblaků, lovců, kteří přijížděli a odjížděli, a nic nenaznačovalo, že by se někdo snažil zničit obec, která nikomu nic špatného neprovedla. Ale manžel naléhal, ať je pořád na stráži, a ona mu vyhověla. Před třemi dny uviděla, jak přišel cizinec provázený ďáblem, a poznala, že její čekání skončilo. Dnes zase si všimla, že dívka měla vedle sebe ďábla i anděla; okamžitě si dala obě věci dohromady a pochopila, že ve vsi se děje něco podivného. Usmála se sama pro sebe, podívala se vlevo a poslala tam vzdušný polibek. Přece jen není neužitečná bába; má velice důležitý úkol: zachránit místo, kde se narodila, i když přesně neví, co pro to má podniknout.
Chantal
Život k ní byl vždycky velice nespravedlivý; neznámý otec, matka, která umřela při porodu a obtížila ji břemenem viny; venkovská babička, která se živila šitím a schraňovala každý haléř, aby se vnučka mohla aspoň naučit číst a psát. Chantal dřív hodně snila: myslela, že dokáže překonat všechny překážky, najít si manžela, sehnat si práci v nějakém velkém městě, představovala si, že ji objeví nějaký lovec talentů, který si přijde do jejich zapadákova trochu odpočinout, že udělá kariéru u divadla nebo napíše veleúspěšnou knihu a stane se žádaným objektem fotografů, kteří budou prosit o jediný snímek, že prostě bude kráčet po rudých kobercích života. Každý den byl dnem očekávání. Každá noc byla nocí, kdy se mohl objevit někdo, kdo by rozpoznal její skutečnou cenu. Každý muž v její posteli byl nadějí, že s ním nazítří odjede a už nikdy neuvidí zdejší tři ulice, kamenné domy, břidlicové střechy, kostel a vedle hřbitov, hotel se svými místními produkty, s nimiž se tu člověk lopotil celé měsíce - a pak se prodaly za stejnou cenu jako sériové výrobky. Někdy taky fantazírovala, že Keltové, kteří v dávných dobách v kraji žili, kdesi ukryli nádherný poklad a ona jej nakonec najde. A právě tenhle sen byl ze všech jejích snů nejpošetilejší a nejméně pravděpodobný.

Rozhodnutí
"Přistupme teď k praktické stránce věci," promluvila starostová vstávajíc. "Kdo bude obětován. A kdo vykoná oběť." 
Jedna dívka, které jsme všichni tolik pomáhali a kterou jsme podporovali, přivedla do těchto míst ďábla," pravil majitel pozemků, který v nepříliš vzdálené minulosti spal právě s touto dívkou a od té doby ho trýznilo pomyšlení, že ona to jednoho dne poví jeho ženě. 
"Proti zlu je nutno bojovat zlem, a ona musí být potrestána." Dva lidé si přisadili, a prý že slečna Prymová je jediná osoba ve vesnici, které nemohou důvěřovat. Myslí si, že je jiná než ostatní, a co ji znají, opakuje, že jednou odejde. "Matka jí zemřela a babička také. Nikdo ji nebude postrádat," souhlasil starosta, a stal se tak třetí osobou, která souhlasila. Jeho manželka však byla proti: "Předpokládejme, že Chantal ví, kde je poklad. Je koneckonců jediná, kdo ho viděl. Ostatně to, co tady bylo řečeno, dokazuje, že jí to můžeme věřit: to ona sem zanesla zlo, které navedlo celou vesnici, aby zamýšlela zločin. Může si říkat, co chce, ale jestli ostatní ve vesnici budou mlčet, bude stát slovo mladé holky, která má spoustu problémů, proti slovu nás všech, lidí, kteří jsme něco v životě dokázali. „Starosta znejistěl, jako vždycky, když jeho žena řekla svůj názor: "Proč ji chceš zachraňovat, když ji nemáš ráda? „Já tomu rozumím," pravil farář. "Aby vina padla na hlavu toho, kdo způsobil tragédii. Ona ponese to břemeno po zbytek svých dní i nocí. Možná skončí jako Jidáš, který zradil Ježíše Krista, a potom, jako zbytečné gesto zoufalství, když už vytvořil všechny příhodné podmínky pro zločin, spáchal sebevraždu. „Starostovu ženu farářova úvaha překvapila: bylo to přesně to, nač myslela. Holka je hezká, svádí mužské, nechce se spokojit s takovým životem, jaký mají ostatní ve Viscosu, pořád si stěžuje na život ve vsi, jejíž obyvatelé jsou přes všechny nedostatky pracovití a počestní a v níž by mnozí strašně rádi strávili život (samozřejmě cizinci, kteří by ale brzy odešli, jakmile by zjistili, jak nudné je žít pořád v klidu). "O nikom jiném nevím," řekla hoteliérka, vědoma si toho, že pro ni bude těžké sehnat do výčepu jinou obsluhu, ale chápajíc rovněž, že získá-li zlato, bude moci zavřít hotel a odjet někam daleko. "Rolníci a pastýři drží při sobě, někteří jsou ženatí, někteří mají děti daleko odsud, a kdyby se někomu z nich něco stalo, mohlo by to jejich potomkům být podezřelé. Slečna Prymová je jediná, kdo může zmizet beze stopy." Z křesťanských pohnutek - Ježíš koneckonců proklínal ty, kdo obvinili nevinného - farář nechtěl na nikoho ukázat. Věděl však, kdo je oběť, a že to musí zařídit tak, aby na to přišli všichni ostatní. „Obyvatelé Viscosu pracují od slunka do slunka, od deště k dešti. Všichni zde mají nějaký úkol, včetně té ubožačky, jíž se ďábel rozhodl využít pro své neblahé cíle. Je nás již málo, a nemůžeme si dopřát ten luxus, abychom přišli o další dvě ruce." "Potom ale nemáme oběť, pane faráři. Musíme si přát, aby se objevil dnes večer jiný cizinec, a i tak by to bylo riskantní, neboť určitě bude mít rodinu, která ho půjde hledat třeba na kraj světa. Ve Viscosu se dřou všichni, s velkým úsilím si vydělávají na chléb, který přiváží dodávka. „Máte pravdu," řekl farář. "Možná je všechno to, co jsme prožili od včerejšího večera, pouhá iluze. Každý v téhle vsi má někoho, komu by chyběl, a nikdo nedopustí, abychom se dotkli bytosti, kterou miluje. Jen tři osoby spávají samy: já, paní Berta a slečna Prymová." "Vy se nabízíte jako oběť?" 
"Vše pro blaho vesnice." 
Ostatních pět osob si vydechlo úlevou. Náhle si uvědomily, že je slunná sobota a že už nebude žádný zločin, jen jeden mučedník. Napětí v sakristii povolilo jako mávnutím kouzelného proutku a hoteliérka pocítila nutkání políbit tomu světci nohy. 
"Kromě jediné věci," pokračoval farář. "Musíte ostatní přesvědčit, že zabít Božího posla není smrtelný hřích." 
"Vy to ve Viscosu vysvětlíte!" řekl radostně starosta, pomýšleje již na různé reformy, k nimž využije peníze, na to, že si dá do regionálních novin reklamu a přitáhne nové investice, neboť daně klesly, na to, jak přiláká turisty, neboť bude financovat některé přestavby hotelu, a nechá zavést nový telefonní kabel, aby už nedocházelo ke stejným poruchám jako v současném systému. 
"To nemohu udělat," odpověděl farář. "Mučedníci se nabízeli, když je lid chtěl zabít. Nikdy ale nevyprovokovali vlastní smrt, neboť církev vždy prohlašovala, že život je dar Boží. To vy jim to vysvětlíte." 
"Nikdo tomu neuvěří. Budou si myslet, že jsme vrazi nejhoršího druhu, že jsme zabili svatého muže pro peníze, tak, jak to Jidáš udělal s Ježíšem." 
Kněz pokrčil rameny. Zdálo se, jako by slunce opět zmizelo, a do sakristie se vrátilo napětí. 
"V tom případě zbývá jedině paní Berta," konstatoval majitel pozemků. 
Po dlouhé pauze opět promluvil kněz: 
"Ta žena určitě hrozně trpí nepřítomností manžela. Celé ty roky vysedává za každého počasí venku před domem a nudí se. Nic nedělá, jen steskem hyne, a myslím, že ta ubožačka pomalu ztrácí rozum. 
Mnohokrát jsem tamtudy šel a viděl jsem, jaksi povídá sama pro sebe." 
Další prudký závan větru všechny vyděsil, protože okna byla zavřená. 
"Měla moc smutný život," pokračovala hoteliérka. "Myslím, že by dala nevím co za to, aby mohla brzy odejít za svým milovaným. Víte, že spolu žili v manželství čtyřicet let?" 
Všichni to věděli, ale s jejich věcí to nemělo nic společného. 
Je to stará ženská, její život už se chýlí ke konci," dodal majitel pozemků. Jediná v naší vesnici, kdo nedělá nic důležitého. Jednou jsem se jí zeptal, proč i v zimě vysedává stále vedle domu, a víte, co mi odpověděla? Že bdí nad obcí, aby jí neušel den, kdy zlo přijde až sem." 
"No, jak se zdá, moc dobře se své úlohy nezhostila." 
"Naopak," pravil farář. "Pokud dobře rozumím tomu, co říkáte, má odsud dostat zlo ten, kdo ho sem vpustil." 
Opět nastalo ticho a všichni pochopili, že oběť už je vybrána. 
"Teď chybí už jen poslední detail," dodala starostová. "Víme už, kdy bude oběť ve jménu blaha lidu přinesena. Víme, kdo to bude. Díky této oběti vstoupí jedna dobrá duše na nebesa. Bude opět šťastná, nebude dál trpět tady na zemi. Jen ještě nevíme, jak to provedeme." 
"Pokuste se promluvit se všemi muži ve vsi," obrátil se farář na starostu, "a svolejte je na náves na devátou večer. Myslím, že vím, jak to udělat. Stavte se tu chvilku před devátou a promluvíme si sami dva. „Nepřišli jsme sem poslouchat o církvi,“ vykřikl něčí hlas. „Chceme vědět, co se děje ve Viscosu. “Nemusím vám vysvětlovat, že Viscosu hrozí, že zmizí ze světa a s ním vy, vaše půda a vaše stáda. Nejsem tu proto, abych mluvil o církvi, ale jedno říci musím: pouze tím, že přineseme oběť, a pokáním můžeme dojít spásy. A než mě přerušíte, dodám jen, že mluvím o obětování jednoho, o pokání všech a o spáse naší vesnice. “To všechno může být lež,“ vykřikl jiný hlas. „Cizinec nám zítra ukáže zlato,“ řekl starosta, spokojen, že může sdělit informaci, kterou ještě nemá ani sám farář. „Slečna Prymová nechce na sebe vzít veškerou zodpovědnost, a proto ho paní hoteliérka přesvědčila, aby zlaté cihly přinesl sem. To bude záruka, jinak nebudeme jednat. „Starosta si vzal slovo a rozhovořil se o tom, co všechno bude možno ve vesnici zlepšit a změnit, o dětském hřišti, o snížení daní a o rozdělování nabytého bohatství. „Rovným dílem,“ řekl kdosi. Přišla chvíle, které se hrozil - přijmout závazek. Všechny oči se ale k němu obrátily, jakoby náhle probuzeny z netečnosti. „Rovným dílem,“ stvrdil farář, než mohl starosta zareagovat. Není zbytí: buď se všichni budou podílet stejnou zodpovědností za stejnou odměnu, nebo někdo brzy ten zločin vyzradí - ze žárlivosti nebo pomstychtivosti. Tato dvě slova znal farář velmi dobře. „Kdo zemře? „Starosta vysvětlil, jak došli spravedlivou volbou k Bertě: od manželovy smrti se trápí, je stará, nemá přátele, chová se jako blázen, od rána do soumraku vysedává před svým domem a ničím nepřispívá
k rozvoji vesnice. Místo aby své peníze investovala do půdy nebo do ovcí, máje všechny uložené na úrok v nějaké bance kdesi daleko odsud, a takž nich mají užitek jedině obchodníci, kteří se podobně jako pekařova dodávka objevují každý týden ve vsi, aby prodávali své zboží. Z davu se neozval žádný hlas protestující proti volbě. Starosta byl spokojen, neboť byla potvrzena jeho autorita. Farář však věděl, že to může být stejně tak dobré znamení jako špatné, neboť ticho ne vždy znamená souhlas. Obvykle jen ukazuje neschopnost lidí okamžitě zareagovat. Pokud někdo nebude souhlasit, bude se trápit tím, že nevyjádřil nesouhlas, a to může mít vážné následky. „Potřebuji mít souhlas vás všech,“ řekl farář. „Potřebuji, abyste řekli nahlas, jestli souhlasíte nebo ne, aby vás Bůh slyšel a věděl, že v jeho armádě jsou udatní muži. l ty, kdo nevěří v Boha, prosím, aby hlasitě vyjádřili souhlas či nesouhlas, tak, aby každý přesně věděl, co si ostatní myslí.“ Starostovi se nelíbilo sloveso, kterého farář užil: řekl „potřebuji“, ale správnější by bylo „potřebujeme“ nebo „bylo by třeba“. Až ta záležitost skončí, upevní patřičně svoji autoritu. Teď ale jako dobrý politik nechá faráře jednat a vysvětlovat. „Chci, abyste souhlasili. „První „ano“ přišlo od kováře. Aby dokázal odvahu, starosta také hned hlasitě vyjádřil souhlas. Každý, kdo byl přítomen, pak postupně nahlas řekl, že souhlasí, dokud se nezavázali všichni. Někteří souhlasili proto, aby shromáždění rychle skončilo a oni se mohli vrátit domů. Jiní mysleli na zlato a na to, jak co nejrychleji s nově nabytým bohatstvím opustit vesnici. Jiní si plánovali, že pošlou peníze svým dětem do měst, aby se tam už nemusely stydět před přáteli. Nikdo z těch, kteří tam stáli, vlastně nevěřil, že by Viscos mohl získat nazpět ztracenou slávu. Dychtili jen po bohatství, které si vždy zasluhovali, ale nikdy neměli. Nikdo však neřekl „ne“.
,V naší vesnici máme 108 žen a 173 muže,“ pokračoval farář. „Každý obyvatel má alespoň jednu zbraň, jelikož místní tradice si žádá, aby se všichni naučili lovit. Takže zítra dopoledne necháte každý svoji zbraň s jedním nábojem v sakristii kostela. Prosím starostu, který má doma jednu pušku navíc, aby ji vzal pro mne. “Nikdy nedovolíme, aby naše zbraně užíval někdo jiný,“ vykřikl jeden lovecký vůdce. Jsou pro nás posvátné, rozmarné, osobní. Nikdy nesmějí být použity jinou osobou. “Nechtě mě domluvit. Vysvětlím vám, jak funguje popravčí četa: sedm vojáků je povoláno, aby na odsouzence střílelo. Vojáci obdrží sedm pušek. V šesti z nich jsou ostré náboje, ale v jedné je slepý náboj. Střelný prach uvnitř stejně způsobí výstřel, ale není tam kulka, která by zasáhla tělo oběti. Žádný z vojáků neví, v které pušce je slepý náboj. Každý si proto myslí, že to byla ta jeho, a že tedy za smrt té neznámé ženy či muže byli zodpovědní jeho druzi, a on jen byl nucen vystřelit z povinnosti
proto, že to je jeho povolání.“, Všichni si myslí, že jsou nevinní,“ řekl majitel pozemků, který až do toho okamžiku mlčel. „Přesně tak. Já zítra udělám totéž: v 87 budou slepé náboje a v ostatních puškách nechám ostré náboje. Všechny zbraně zahřmí naráz, ale nikdo nebude vědět, ve kterých byly ty ostré. A tak si bude každý z vás myslet, že je nevinný.“